MUŽ Z RIA
Týden volna.
Jo, týden volna.
Znovu otvíráme ve dvě.
Poledne. Máme hlad.
- Ovoň ten sýr. - Krása.
Profesore!
Máte telefon.
Nejsem doma.
Ohledně muzea.
Vykradli ho!
Co?
Co? V muzeu? Hned tam budu.
- Nedojedlas okouna! - Nedojedla.
- Tak za osm dní. - No, tak jsme tu.
- Za osm dní, Dufourquete. - Čau, Lebele.
- Bude sranda. - To teda.
Ty máš svoji holku. No ale možná na tebe nepočkala.
Není možná! Navíc, jestli jo, bum, konec.
Tak jako tak z ní otloukánka nedělej!
Mě za nos jen tak tahat nebudou.
No, tak za týden,
vlak ve 14:55. - Jako hodinky! Znáš mě.
Čau, Lebele!
Měj se, Dufourquete.
- Ne. - Já jsem Agnes de Villermosová.
- No a? - Nechte ji projít.
Nehýbat se...
Dobré. Všechno, díky.
No?
Žádná viditelná zranění. Řekl bych srdeční zástava.
To ten šok, chudák.
Řekněte, profesore, nesmrdí tu něco?
Divní zloději.
Tadyhle zlatý diadém,
támhle náhrdelník s rubíny...
a vezmou nešťastnou sošku z kameniny?
Patrně nějaký šílený sběratel. Story do bulváru.
To ale není kdejaká soška. Má nevyčíslitelnou hodnotu.
- Poslední zbytky ztracené civilizace. - Ztracené?
- Maltéků. - Jak to souvisí?
- Přímo. - Poučte mě.
Amazonský národ zdecimovaný barbary.
Barbary?
Conquistadoři, Evropa, vy, já.
Já? No sakra.
No ale vy, vy jste byl v Amazonii, ne?
Ano. Ukážu vám to.
Tohle je tři roky zpátky, na konci naší expedice.
Poznávám vás.
Tady jste.
Ne, tady.
A kdo jsou ti dva?
Tady chudák Villermosa, umřel chvíli po návratu
a De Castro, brazilec co expedici financoval.
Zkrátka jste si dovezli ty tři tretky.
Úspěch. A ta co ji ukradli, to je tahle, ta vaše.
Tak.
To jsme se moc neposunuli.
Maltékové si holdovali v záhadách, v hypnóze.
Víte, co měli v oblibě za zbraň?
Kopí, meče?
Jed.
To je dávná historie, povídačky.
Co když ten národ nevymizel úplně?
No, 300 let zmizelí indiáni přijeli do Paříže,
aby ukradli kus keramiky. Za pomoci hypnózy. Je to jasné.
Ty sošky jsou prokleté.
Moje byla v muzeu, muzeum bylo napadeno.
Villermosa si svoji nechal, je mrtvý. Otrávený šíp.
- To jsi mi ale neřekl. - Ano, před třemi roky...
- Agnes, přišla jste. - Chtěla jsem vědět...
S kým mám tu čest?
Dcera pana Villermosy.
Neznám. Ach, ano...
Pardon, slečno.
Váš otec měl prý taky sošku, co je s ní?
Nikdy se nenašla.
- Schoval ji chvíli před svou smrtí. - Děkuji.
- Řekněte mi... - Já slečnu vyprovodím.
Čekám na vás.
Tohle jsem mu našel v podpaží.
Smějí se, že když řeknu Maltékové. Určitě zmizeli.
Směje se mi do očí, idiot. Prales ty pojídače hmyzu asi taky sežral.
Děkuji, že jste přišla.
Vždycky tu jste, když se něco stane, a to je moc důležité.
Takovou dcerušku bych chtěl mít.
Už nejsem malá holka. To mi říkáte vždycky, když se vidíme.
Jednou každých šest měsíců.
To jsem se vůbec nezměnila?
Hrozně. Jste víc a víc...
Ženská?
Není to lepší?
Ale ano.
Takže?
Já jsem starý zvíře.
Jak se má teta?
Dobře. Koukejte brzo přijít na návštěvu.
Ciao!
Tak, slečno, proč podle vás unesli profesora?
Sebrali ho jako tu sošku. Stejně jako tvého otce.
Proto jsem tu. Co to je s těmi soškami?
Ta pana Villermosy se nikdy nenašla?
Ne.
Po té expedici můj bratr, její otec, svoji sošku schoval.
A potom se stala ta hrůza.
To je mi líto, madam.
Adriene!
A jsem tady. Týden volna. Psal jsem, neodpovědělas. Jsem tu, to je důležité.
A vy jste kdo?
Hlavně klid, chlapče. Rád tě poznávám.
Příští týden. A teď jdeme.
Ale ne... To je policie.
Policie?
Tak dál. Váš otec sošku schoval.
A Agnes údajně ví, kde ji schoval.
Tehdy jsme bydleli v Riu.
Agnes bylo 14 let.
- Schoval ji v zahradě blízko voliéry. - V Brazílii blízko voliéry.
Pamatuji si to. Byly tři odpoledne, všichni spali.
Já jsem měla siestu u sebe.
A oknem...
jsem viděla všechno: tatínka, jak vykopal díru a dal do ní sošku.
Měl rukavice. Celý se potil.
Kdybychom tam jeli, našla bych ji.
Nakreslete mapu, pošleme ji kolegům v Brazílii.
Pamatuji si to matně, musela bych být přímo tam.
Slečno, právě nám volali, vaše auto zavazí provozu.
Moje autíčko že zavazí? Pochybuju.
No dobře, zavazí. Špatně parkuji, omluvte mě.
Jenom dávám na vědomí, že jsem tu!
Na vás jsme nezapomněli, mladý pane. Pojďte sem.
S kým mám tu čest?
Vojín Dufourquet, 3. besançonská skvadrona, polévka výborná, veliteli.
Voják? Nevypadáte na to. Příbuzný?
- Ne. - Snoubenec?
Úplně ne.
Tak co tu děláte?
Agnes je kamarádka.
Aha, chápu.
Řekněte...
Podle vás, proč unesli profesora?
Profesora? Aha, profesora!
Všechno vám to řeknu.
Já jsem to udělal. Ale potichu.
Vždyť jsme kamarádi. Takhle na mě nemusíte.
Chcete detaily? Tak tady:
Byl jsem u okna.
Padla tma.
Dva chladnokrevní muži v černém vystupují ze svého Hispana.
Zlověstná individua
se blíží k profesorovi, pomalu jej obstupují,
a unášejí ho. A do prdele!
Unášejí ji!
Zastavte ho!
- Váš lítkek, prosím. - Nikam neletím...
Lístek pro návštěvníky v automatu.
Do fronty, jako všichni ostatní.
Agnes!
Prosím, pánové.
Generále?
- Chtěl byste noviny? - To bych rád, slečno.
Nikde je neměli, slečno?
Nevadí. Jste krásná.
Je mi ctí, generále.
Pohov.
To mi připomíná bitvu u Charleroi, jen postupujeme správným směrem.
Díky, milé dítě!
Pane, vaši letenku prosím.
Zelené letenky tudy.
Agnes!
Zelené letenky po druhém můstku.
- Poslouchejte, slečno... - Sedněte si, pane.
Slečno, já nechci... Slečno!
Váš pás... Zapněte si ho, ano?
Vítejte na palubě.
Náš příští sestup: Rio de Janeiro.
Rio!
Potřebujete něco?
Nic?
- Vaše sedadlo... - Je tam.
Až tohle povím Lebelovi...
- Pane? - Potřebuji mluvit s kapitánem.
Nemůžeme ho jen tak obtěžovat.
Je to důležité. Unesli mladou slečnu.
Tam, mezi těmi dvěma pány.
Moment, prosím.
Mohla bych vidět vaše pasy, prosím? Děkuji.
Tam ten pán to říkal.
Znáte toho pána?
- Ne. - Ale no tak, Agnes!
Vraťte se na své místo. Prosím.
Ale Agnes...
Dám vědět policii v Riu. Oni se o něho postarají.
Dobře, pane.
Nechte mě to vysvětlit...
Pane, počkejte prosím na ověření identity.
Brazilskoamerické nakladatelství.
- You speak English? - Nao.
- Francouzsky? - Nao.
- Italsky? - Nao.
- Jen portugalsky? - Sim.
Dobrá. Tak snad příště.
Rio de Janeiro, opouštím tě!
Pořádně vyleštit. Podrážky, hřebíčky, tkaničky, všecko.
Francouz! Eiffelovka, De Gaulle,
Brigitte Bardotová...
Znám. Cinco cruzeiros.
Promiň!
Pět cruzeiros. Vyrovnáno.
50!
- Tumáš. - Díky.
Co jsem si to udělal...
- Jak se jmenuješ? - Sir Winston.
- Jak že? - Sir Winston!
Měj se, Sire Winstone.
Kam jdeš?
Hledám ženu.
- Girls! Znám kam... - Ne.
Moji ženu. Agnes.
Agnes? Pěkná?
Ztracená někde tam. Ukradená, unešená, uvidíme.
Zůstaň tady.
Co se děje?
To by stačilo!
- Cos viděl? - Pojď.
- Slečna Villermosová. - Neviděl jsem.
Mladá francouzska, přišla s dvěma přezdobenýma nýmandama.
Nýmand, Nýmand.
Ne, Villermosová. Číslo jejího pokoje.
To vám nemohu říct.
Nechte to, zvládnu to sám.
Pane, pardon, ale asi vás budu muset nechat vyhodit.
Nebojte, najdu ji sám.
Pardon.
Drahá přítelkyně!
Pamatujete si mě?
Samozřejmě, že si pamatuju Pickwicka!
Agnes! To jsem já, Adrien.
Slyšíš me? Vzbuď se.
Ublížili ti? Co říkáš?
Probuď se sakra!
Co zase chcete?
No tak, slyšíš me?
Netřeste se mnou!
Ty svině ji nadrogovaly.
Podívej se na mě.
Zvedni se.
Stoupni.
Usměj se, pojď...
Agnes, běž tam a dojdi ke dveřím.
Kde je? Ale kam jdeš?
Přivedls kamarády?
Vzbuď se!
Ti hajzlové!
To je hezoučké. Vypadá to tu na vlny.
Jak krásné!
No tak, Agnes!
Jasně, že jsou tu vlny. Jasně, že je to krásné.
Jasně, že je tu moře. Jsme v Riu!
Rio?
Ano, Rio de Janeiro. Brazílie.
Říká ti to něco?
Brazílie!
Ale poslouchej...
Pomalu!
Vy jste ale muž.
- Poznáváš mě? - Ne, ale nevadí, zapomeňme.
- Uklidni se! - Jsi krásný.
Oni ji úplně zničili. Už mě nezná.
Jaké hezké překvapení.
Opuštěná pláž, hezká hudba, vše, co mám ráda.
Děkuji, pane.
Dost. Stačí, lechtáš mě!
Hajzlové!
Co říkal?
Nesmíme spát na pláži a máme se hnout? Dobře, pánové.
Pojďme.
Jsem ospalá.
Hele, slavík.
Tady bydlíš?
Je hezká!
Jo, ale otrava, věř mi.
Řekni, dáš mi růžové povlečení?
Vidíš? Pořád chce něco, co nemáme.
Sní. Pořád něco.
Myslíš, že s ní mluvíš, ale ona poslouchá čínského císaře.
Žena, Sire Winstone, je někdo, kdo čeká doma.
Je to hebkost, pochopení.
Přijdeš domů, ona otevře dveře,
hraje na klavír
nebo na harfu.
Jsi doma.
Tahle ani neumí uvařit vajíčko, ale šel bych za ní přes celý svět.
- Rozumíš něčemu z toho? - Znám. Skotskou?
Na zdraví!
Kde jsem? Co mám na sobě? Sním.
Adriene! Co tu děláš?
Kde jsem? Co se děje? Agnes!
Ach ano, Agnes. Všechno v pořádku. Uklidni se.
Konečně vzhůru?
Tak se podívej.
Co to je?
Ale docela pěkné.
Rio.
Rio?
Jednoduché: včera jsem odjel z kasáren s Lebelem, přijel jsem k tobě...
To je hrozné, co se nám stalo. Je to skvělé.
Hrozné nebo skvělé?
Ta zmrzlina je skvělá, co se stalo je hrozné. Snaž se!
Tady nejsme na líbánkách! Jsem dezertér, mohli by mě zastřelit.
Takže tvoje sošky, Indiáni, tvůj profesor Mezulán...
Catalan. Neber jeho jméno nadarmo.
Dobře, unesli ho, smutné. Ale proč tebe?
A proč mě neunést?
Nurážej se hned.
Měli k tomu dobrý důvod.
Jen já vím kde je schovaná soška mého otce.
- Ještě nechápeme? - Takže?
Tak mě sem dotáhli, abych jim ji našla. To se uvidí.
- Kam jdeš? - Pojď!
Ale kam?
Říkám jdi.
Tady jsme s tatínkem bydleli.
- Nelíbí? - Jo, líbí. Moc.
Podívej!
To bývala psí bouda. To byl miláček.
Jmenoval se Pilou. Byl samý chlup.
Bernardýn, chudáček byl na jedno oko slepý, protože služka vylila bělidlo...
- Ty mluvko, to je krásné... - Jak krásné.
- Proto tu nejsme. - Máš pravdu.
Můj pokoj byl tam.
Tak. Já byla tady, tatínek vyšel z domu.
Běž až na konec.
- Běž, ještě dál. - Sakra, to je hrůza!
Doleva...
Opatrně říkám.
- Kde jsi? Už tě nevidím. - Tady.
Aha. Tak couvej.
Rychle. Otoč se. Rovně.
Rychleji. Vpřed. Nehýbat se!
Už si to pamatuju, tatínek byl tady.
- Divné, bývala tu voliéra. - Tohle je ona.
- No jo. Nebývalo tu tolik rostlin. - Jako všechno, roste to a nemládneme.
Dej mi tu lopatu.
Ne.
- Ne. - Ano.
Kopej.
Ale pospěš si, já čekám.
Dívej jak je krásná.
Utíkej.
Utíkej!
Tohle dostane rovnou do pusy. Ochutnej, kamaráde.
Pusť mě! Co je tohle zač?
Moje ruka!
Adriene!
Pomoc! Adriene, zachraň mě!
To jsou teda způsoby!
Moje soška!
Co je?
Zbraní už na mě nikdy nemiř.
- Ale ta pistol... - Adriene, co jsem říkala?
No jo.
Všechno nám vzali!
Ne na dlouho. Neví, s kým mají tu čest. Čeká je překvapení.
- Kam odjeli? - Já nevím, co bych vám řekl.
- Ale kam? - Nevím, slečno.
Teď mají dvě sošky. Říkalas, že jsou tři.
- Ta De Castrova. - Je v Riu ten chlapík?
Myslím, že ano.
Dejte mi telefonní seznam.
- Jak se to píše? - Jak se to vyslovuje.
Kamarád tvého otce. Byl na té expedici.
Příští zastávka, příští oběť. Ale budu tam já.
No jo, ale hledej.
Támhle ta to je, jdeme.
- Počkej, klid. - Rychle, musíme ho varovat.
Jak? Potřebujeme šlapadlo, bárku, něco.
Šlapadlo... Možná už je teď pozdě.
Ale pokud už je mrtvý, zabitý, zapíchnutý...
Tak to je jeho plovoucí hrob. Mám strach.
Máš pravdu, jdeme.
- To je ale zklamání. - Dávej pozor, co říkáš.
No já jdu. Potápím se.
Ty ses úplně zbláznila. Nelákej pozornost, zvlášť na mě.
Neváhám, potápím se.
- Ty už ses naučila plavat? - Ne, proč?
Nech to na mně. Najdu ti tvého chlapíka.
Tady na mě laskavě počkáš, chytrá. Hned tu budu.
Chápu! Jsem k ničemu a pán teď chce plavkyni.
Je tu někdo?
Ne, nechte mě to vysvětlit...
Pěkně nenápadně. Jedeme do přístavu.
Odjel ze své země, od své rodiny, od armády a kamarádů,
překonal oceány, aby viděl holku vrtět se na hrnce a pánve.
Zdá se vám to normální?
Pojď, je to jednoduché.
- Dívej... - Držte mě, nebo něco provedu.
Nečekala jsem na tebe, měla jsem toho dost.
Řekni, našels De Castra?
Ne.
Nebyl tam?
- Copak je to s tebou? - Nic.
Zlobíš se?
Ne, bav se, ty se vyznáš.
Tumáš, tohle jsem našel. Vracím se.
Lebel bude čekat na nádraží v Lyonu za 4 dny. Rád jsem tě poznal.
Já když něco začnu, tak to dokončím.
Ta soška!
- Ty ho znáš? - Znám.
A kde je?
Odletěl letadlem? Kam?
Adriene, slyšíš? De Castro je v Brasílii. Není čas.
Jistě! Jak pojedeme, metrem? Máš lístek? Moment.
Tady. Ach, Paříž! Přivoň.
Děláš si ze mě srandu. Nemiluješ mě.
Ještě jsem ti to nedokázal?
Samá slova. To umí každý.
- Je do Brasílie daleko? - 1000 nebo 2000 kilometrů.
Tak to budeme potřebovat auto.
Znám. Jakou barvu?
Ano, jakou bych chtěla barvu?...
Růžovou se zelenýma hvězdičkama.
Podívej se na ten malý domeček! Hele, motýli!
Co je támhleto? Tam, podívej, tam.
Sloup.
Ale ne, tam.
Telegrafní sloup.
Ty jsi... Projedeme půlku světa a ty vidíš jen sloupy.
Nech mě chvíli bejt.
Úžasný muž.
Objevujeme zázraky a pán je znuděný.
Poslouchej! Dezertér, co jede v ukradením autě s hysterkou,
je buď nervově labilní, nebo znuděný. Vyber si.
- Jeď. - Když budu chtít.
- Tak já si vystoupím. - Tak vystupuj.
Ty si se mnou vždycky uděláš co chceš.
Tak tahej!
Však tahám.
- Měl by tu na to být knoflík... - Ale který?
Tak hledej! Nikdy se nesnažíš!
- Pozor! Nepouštěj to! - Nepouštím!
Co tam děláš? Stoupej!
Ano, seržanete! Hned, seržanete!
Leh! Vztyk! Leh! Vztyk!
To budeš hezučký ve zmačkaných kalhotách.
Naštvaný?
Mohl bys mi odpovědět, ne?
Nezastavuj, tohle je policejní stanice.
Pane, mohl byste mě prosím zatknout?
Jsem dezertér, ztratil jsem uniformu,
cestoval jsem bez lístku, ošidil invalidu
Napadl jsem bělochy, černochy, vaše kolegy všech barev.
Řídím ukradené růžové auto se zelenými hvězdičkami, zde je
a na dálnici způsobuji veřejné pohoršení.
Želízka, prosím.
Vojín Dufourquet, 3. besançonská skvadrona. Znáte?
Besançon?
Ne, očividně. Leda Rio a Brasílii.
Z upřímnosti by se jednomu udělalo zle.
Dívej!
Vím. Slon, motýl...
Ne, to zelené auto.
Zpomal. Určitě je to Catalan.
Jaký Catalan?
Profesor Catalan. Není mrtvý, jen ho mají.
Zachráníme ho.
Do toho.
Drž volant.
Už jsem myslel, že je po mně.
- Profesore! - Objímání později!
Rychle, startuj!
Agnes! Vy jste tady. Ničemu nerozumím.
Unesli mě jako vás.
Adrien mě zachránil. Můj snoubenec. Má dovolenou.
Dívej se před sebe.
- Děkuji, pane. - To nic.
Co vám udělali?
Unesli mě v Paříži.
Mě taky. A potkáme se na stejné cestě.
- Kam jedete? - Varovat De Castra.
Varovat?
De Castro... Jistě!
Ano, chápu. Ale my tam budeme první.
Bála jsem se, že vás zabili.
Já jediný znám tajemství těch sošek.
Tak tam je taky tajemství?
Nevzal jsem si volno, abych si hrál na Indiány v Mato Grosso.
- Do pondělí musím být zpátky. - Nemysli pořád jen na sebe!
To teda!
Chci všude okna, všude jen sklo.
Chci světlo... neváhejte to postavit průhledné.
Jako křídlo vážky.
Tato stavba by měla být křídlo vážky.
Trvám na tom...
Norberte!
Pojďme ke mně na skleničku.
Všechno mi to vysvětlíte.
Tohle je můj byteček. Malá fantazie starého mládence.
Má voda. Není to Versailles, ale jde to.
Ale tenhle roh je hnus. Zbourám ho.
Ne! Žádnou tuhle hudbu divochů.
Nech nás.
Nebojte se, moje soška je v bezpečí.
Je to klenot mé sbírky, drahá vzpomínka.
Mé mládí.
Pořád starý mládenec? Pořád to upnuté sáčko?
- Nová Brazílie se vám líbí? - Velmi.
A Brazilci?
Je to silné!
A to jsem ji znal, když nebyla větší než panenka.
Všechno kolem mě vylízá, všechno roste.
Jako moje město. Tři roky zpátky, nebylo tu nic. Poušť.
Přijedu, já a pár dalších,
a tady je výsledek.
Jste báječný.
Jen ty ses nezměnil. Pořád to samé.
Sledoval jsem tvoji práci o Maltécích. Vzrušující.
- Pořád ty tvoje chiméry. - Už tomu nevěříš?
Ano, ale mám moc věcí na práci. Nesním jako ty.
- Neboj, nemyslím, že bys byl... - Ztroskotanec?
No tak, Norberte.
- Jste okouzlující! - Ta soška, Mario.
- Nemůžu nudit svého hosta. - To ji nudit nebude.
Co s mou soškou, chceš ji vidět?
Tady je.
- To je padělek. - Bravo!
Oko mistra.
Je to kopie. Mám jich několik. Ta pravá tu není.
A kde tedy je?
To sis myslel, že nechám ten zázrak v obýváku, kudy všichni prochází?
- To je hezké, ale já... - Víme, tvoje nádraží v Lyonu.
- Co je za problém? - Náš přítel je v nepříjemné situaci.
Musí být v pondělí v Paříži.
Od toho mám letadla. Zařídím to.
Připravte hydroplán pro pana Catalana, odlet večer.
- Dnes? - Nebo zítra za svítání.
Dnes večer jste moji hosté.
- Moje propust... - Ano, to je jedno.
Vaše důvody jsou rozhodně pádné.
Musím vám představit svoji manželku. Normo!
Francouzští přátelé. Uděláme pro ně spontánní oslavu.
My se pobavíme jen mezi sebou.
- To jste vy? - Já sám.
Tvrdohlavec. Moje přezdívka.
Vždycky nakonec zvítězím...
v masakrózních hrách.
Víte, že máte mechanické oči?
- Mechanické? - Samá zlomyslnost a přísliby.
- Pane! - Vzbuzujete sladká slova a šepot...
Ne tak nahlas, šlo by? Divoši.
Co jsem to říkal?
Že mám mechanické oči.
Bojím se vás.
To doufám.
Ručičky stoupaly...
Najednou letadlo v plamenech. Pode mnou 3000 m díra.
Visím za čelist a chce se mi smát.
Co tě to popadlo?
Není to pravda. Nikdy nevylezl z kasáren.
- Hned se vrátím, omluvte mě. - Hned se vrátím, omluvte mě!
- Myslíš, že to je sranda? - Věnuj se mně.
Co, mám se potápět, někomu vrazit, jedeme do Číny?
Nedělám si srandu. Myslím, že tě miluju.
Těžkosti skončily? Nikde tu není zatoulaný drak?
Ne, žádní draci.
Nikdo na zabití? Nikdo na záchranu? To je důchod.
Podej mi papuče, maminko.
To přijde, miláčku. Dej mi pusu.
Jestli ti to udělá radost.
Mario, dopřej mi klid. Tvoje soška?
Starý kamaráde...
Dej si. Ještě jsi nic nevypil.
Ne.
Bojíš se, že tě otráví...
jako otce Agnes?
Proč mi to říkáš?
Jsi tak nervózní.
Tedy, po tom všem, co se ti stalo...
Tvá soška je v bezpečí?
Chci ji vidět.
- Děláš si srandu? - Vůbec.
Hned tě uklidním. Pojď.
Znovu říkám, je výborně střežená. Není se čeho bát.
Věř mi. Pojď...
Pojď, říkám!
Prosím, až po tobě.
Pořád věříš na ten poklad Maltéků?
Čím dál tím víc.
A ty tři sošky jsou klíč.
Nevím. Možná.
Klid.
Prosím.
Skvělé.
Ty nejkrásnější kousky mám tady. Moje poklady.
A ta soška?
Tak?
Ano.
Na tohle jsem čekal tři roky.
Tři roky příprav.
Jsem jen krysa utopená v chimérách, co?
Škrábu knihy. Mám malé sako.
Tenhle ztroskotanec bude brzo bohatší, než ty, drahoušku.
Klid, klid...
Adriene, vyhráli jsme!
Ještě!
- Trefa. - Dáš zbytek?
- Bavíme se? - Hledali jsme vás.
Ale já byl tu, Agnes.
Kde je De Castro?
Byl unavený a vytratil se. Rozloučil jsem se za nás.
- Musíme jít. - Ale teď vyhrávám.
Dívejte. Kruci, vedle.
Nechte tu blbou hru. Chci vám říct něco důležitého.
Ještě 20 bodů.
Pojďte, říkám to naposledy.
Heleďte, vyhrajeme tuhle hru, a jdu s vámi. Slibuji.
To bolí!
Má trpělivost má meze. Nejsem jak ti panáci, které škádlíte.
- Ale jim se to líbí. - Mně ne!
Děláte mi tu scény. Jakým právem?
- Agnes, teď ty. - Já to udělám.
Agnes!
Počkejte, volá mě Adrien.
Agnes, neboj se, už jdu!
Volají vás k telefonu.
Matka vám volá. Rychle, běžte, tam.
No, nepropadejme panice. Opakování.
Plný plyn...
Plynně přitahuji řídící páku.
Opatrně, opatrně...
Agnes!
Samá voda.
Přistát nejde.
To je fuk. Skočím.
Jo. Ne, neskočím.
Mám ho, děvku.
To jsi unikl o kousek. Odkud jsi?
- Besançon. - Já jsem rodilý pařížan.
- Kam jedeme? - Smočit hubu.
Už je ti líp? Uschl jsi?
Teď uvidíš, co je to bavit se.
Tady je všecko: holky, alkohol, hudba.
Ráj na zemi, kamaráde. Opravdovej ráj. Oholit.
- Kam jdou tam ti dva? - Ty gorily?
K Lole, jako všichni ostatní.
Ukážu ti to tam.
No, tak co myslíš?
To je Lola.
Pod tou uměleckou rouškou se skrývá kus ženské.
Řídí celou vesnici.
Na tvoje.
Podívej se na to.
Ne! No tak. Napij se trochu.
Utíkej.
No, nevedlo se ti špatně, Norberte.
Díky tobě.
Našlas mi cennou pomoc.
Efektivní, že?
Na muže mám šťastnou ruku.
Loď je krásná.
Dej mi výplatu pro posádku.
Tvůj byznys mě stojí jmění, víš to?
Ještě pár dní a bude ti to splaceno, že se ti o tom ani nesní.
Dělám to jen kvůli tobě.
Už tomu nevěřím.
Tak se podívej...
Za těmi soškami bylo tajemství, já jediný ho objevil.
Dívej...
Jedna...
Dvě...
Tři.
Všechno vězí ve světle. Poslouchej:
"U pramenu řeky, slunce taví skálu."
Tady se to píše.
"Vstupujeme do svaté jeskyně."
"Mrtvá světla ožívají." Diamanty. Tuny diamantů.
- Bájný poklad Maltéků. - Jo, jasně.
Pořád na pochybách?
O tom, co s nimi uděláš.
- Dostaneš svůj podíl. - A ta Agnes, ta nic nečeká?
Dost!
Nejdřív zlikvidujeme Villermosu. Dnes sem přivedeš jeho dceru.
Potřeboval jsem ji, abych našel tu sošku. Její otec nepovolil.
Potřeboval jsi ji v Riu, ne tady.
Dost! O ní už ani slovo. Slyšíš?
Slyším, slyším.
Je tady?
Co vás trápí, chlapci?
- Chlápek, co nás sleduje z Paříže. - Postarám se o něj.
Máme tu pařížana?
Co že to?
- Ty jsi ten pařížan? - Jo, madam!
Strasbourg-Saint-Denis, Madeleine, Bastille,
to jsem já!
Kde je nouzový východ?
Tudy!
Vem si pravou stranu, já si vezmu levou.
Pardon.
Pusťte mě! Říkám, že chci ven!
Emanueli!
Pane, prosím? Děkuji.
Jste moc hodný!
Nenechávej mě o samotě!
Agnes!
Jste monstrum!
Každý úspěch vyžaduje zločin.
A co z něj?
Moc!
Znáte mě ze zaprášeného muzea. Pryč s nimi.
Brzo budu jeden z nejbohatších.
Dostanete róby, domy, služky.
Vy, kdo chcete bydlet s tím chudákem Adrienem, bez peněz
v potu a špíně. Vy, Agnes,
se mnou můžete žít v přepychu, v nekonečné oslavě.
Žádné stíny, žádné starosti, žádné náladičky.
Neboť jste našla rozumného muže.
Mě, kdo by si s vámi mohl dělat co chtěl:
donutit vás, bít vás... A nikdo by vám nepřišel na pomoc.
Ale to nedělám.
Takový jsem.
Seberte se. Dejte si trochu rýže.
Adriene!
Miluju tě. A ty?
A já? Co já?
K pramenu řeky vezmeme dva muže.
Zbytek zůstane na palubě.
A jsme tady.
Ano, určitě, je to tady.
Ne, zůstaňte.
Prosím, už nemůžu.
Chvíli a bude to za námi.
2, 3, 4... Stéla!
Agnes!
Pomoc!
Adriene!
Nechte mě!
Kde je Catalan?
- Pořád ještě střílí dezertéry? - Ještě mám dva dny dovolené.
Dávám si na čas.
- Neviděls Lebela? - Ne.
Co kde provádí?
Dělej, pohni se. Naskoč.
- Kdybys tak věděl... - Počkej, dívej...
Nech mě se nadechnout.
- Přivezl jsem ti suvenýr. - Díky.
- Kdybys tak věděl... - Co se stalo?
Všude zácpy, chlapče. Tři hodiny z domu to trvalo!
- Odkud? - Viroflay.
Musel jsem přes celou Paříž.
Takové dobrodružství!
České titulky: JB, 2019